![OLYMPUS DIGITAL CAMERA OLYMPUS DIGITAL CAMERA](http://lh3.ggpht.com/_2njULl8Q-TY/TRjXM_E_jvI/AAAAAAAAPzM/V59XNzeIijw/Joulukuun%2018%2C%202010%20001_thumb%5B2%5D.jpg?imgmax=800)
Joulu saisi olla kerran neljässä vuodessa kuten olympiakisat. Tai vielä parempi, minun mielestäni, jos se olisi joka viides vuosi Sibelius- viulukilpailun tapaan. Onneksi se on taas tältä vuodelta ohi.
Minun suosikkini joulukertomusten joukossa on Heinrich Böllin Ois joulu ainainen, joka sisältyy kokoelmaan Tohtori Murken kootut tauot ja muista satiireja( suom. Kristiina Kivivuori. Otava 1962). Se on tragikoominen kertomus Lenzin porvarisperheen moraalisesta rappiosta.
Kaikki saa alkunsa perheen 60-vuotiaasta Milla-äidistä, jolla on “mieltymys joulukuusen koristeluun, harmiton, joskin omalaatuinen heikkous, jonka levinneisyys isänmaassamme on melkoinen,” kuten kertoja toteaa. Sodan takia Millan oli pakko luopua kuusesta, mikä katkeroitti hänen mieltään. Se olikin ainoa trauma minkä sota hänelle aiheutti. Olojen palattua normaaleiksi joulua päästiin viettämään Lenzin perheessä “niin kuin ennenkin.”
Kynttilänpäivän tienoilla kun kuusta ruvettiin riisumaan, Milla alkoi huutaa täyttä kurkkua. Hän ei syönyt, ei puhunut, ei nukkunut, vaan huusi melkein viikon, kunnes hänen hyväsydäminen miehensä Franz keksi hankkia uuden kuusen. Kynttilät sytytettiin, lasikääpiöt alkoivat takoa, latvaenkeli kuiskasi “rauha, rauha,” perhe viritti laulun Oi kuusipuu, pipareita, mantelikakkuja ja marsipaania syötiin. Kaikki oli taas “kuin ennenkin,” paitsi että joulua piti viettää siitä pitäen joka ilta, mikä aiheutti paljon vaivaa ja huolta sekä Franzille että perheen aikuisille lapsille. Lapsenlapset nakersivat pipareita ja leikkivät nukeilla ja puuautoilla nurkassaan tyytyväisinä, mutta muuttuivat pikkuhiljaa yhä kalpeammiksi.
Kun joulunviettoa oli kestänyt vuoden, perheen tytär Lucie sai raivokohtauksen ystävättären kotona nähdessään joulukuusen. Hän ulvoi ja riehui, kaatoi kuusen ja ja särki posliinia. Hänet vietiin pakkopaidassa mielisairaalaan. Neljän viikon kuluttua hän palasi takaisin viettämään perhejoulua, mutta hänestä oli tullut eksistentialisti ja hän oli alkanut liikkua hämäräperäisissä yökerhoissa.
Myös muissa perheenjäsenissä tapahtui huolestuttavia muutoksia. Kunnollisesta lakimiespojasta tuli kommunisti – voiko sen kauheampaa tapahtua kunniallisessa porvarisperheessä! Vähemmän kunnollinen esikoinen, joka oli valinnut nyrkkeilijän ammatin (minkä takia häntä ei nauttinut arvonantoa suvun piirissä), lopetti lupaavasti alkaneen ammattilaisuransa ja meni luostariin maallikkoveljeksi. Ja isän rappio oli täydellinen. Hän alkoi käydä vieraissa naisissa ja keksi hankkia näyttelijän sijaisekseen jokailtaiseen joulujuhlaan. Kahden vuoden kuluttua näyttelijäseurue edusti perheenjäseniä, Lucie oli miehensä kanssa muuttanut maahan jossa ei vietetty joulua, ja lapsenlapset oli korvattu vahanukeilla. Ja joulu jatkuu, Milla ja eläkkeellä oleva prelaatti ovat ainoat aidot joulunviettäjät. "He juttelevat vanhoista hyvistä ajoista, nauraa kihertävät, näyttävät viihtyvän mainiosti ja keskeyttyvät juttelunsa vain laulua aloitettaessa"
Luen joka joulu Böllin joulukertomuksen. Se antaa voimia kestää joulun koettelemukset. Kirja on jo melkein repaleiksi luettu, siitä puuttuvat kannet ja selkämys, sivujakin on irronnut. Otava saisi ottaa siitä uuden painoksen. Minulla on varmaankin jollakin tapaa kieroutunut huumorintaju, koska nautin Böllin ironiasta, jonka hän kohdistaa “pyhään perhejouluun.”
PS. Tänään tuli Akateemisen kirjakaupan alennusmyyntiluettelo. Tarjolla on Böllin omaelämäkerrallinen pienoisromaani Mitähän siitä pojasta tulee? Se ei ole hinnalla pilattu, maksaa vain 3,90 euroa. Suosittelen kaikille jotka pitivät lempeästä ironiasta ja tarkkasilmäisestä yhteiskuntakritiikistä.
10 kommenttia:
Onneksi on ohi, taas.
Minusta Rimmisen Nenäpäivässä kuvattiin jouluntulo ja joulu hyvin.
Anita, eihän joulu ole ohi ennen kuin loppiaisena. Silloin vasta Ilmari ja likatkin ehtivät tänne asti.
Nyt niillä on masut kipeinä. Ovat tietysti ahmineet mitä sattuu!
Minä en ehtinyt lukea Nenäpäivää loppuun asti, kun piti kääriä se joululahjapakettiin.
Joulutohina nyt ainaskin on loppu, vuodeksi.
Vihaatko muidenkin uskontokuntien juhlapäiviä yhtä kiihkeästi? Uskonnolliset juhlat ovat nimittäin keskeisiä kaikissa muissa paitsi ateististen valtioiden kulttuureissa. Ja heillä "suuret johtajat" asetetaan Jumalan asemaan.
Mistähän tuo joulutraumasi on tullut? :)
Ihmiset ovat jouluna iloisia, toivottavat toisilleen hyvää joulua ja antavat lahjoja. Joulun avulla he jaksavat elämässä eteenpäin. Joulu on symboli rakkaudesta ja myönteisyydestä.
Muista myös Dickensin joulukertomus. Hyvää tahtoa voi osoittaa vaikkapa laittamalla rahaa Pelastusarmeijan joulupataan. Sitten ensi jouluna.
"Vihata kiihkeästi" on väärä ilmaisu. Minua ahdistaa joulun kaupallisuus ja perhekeskeisyys. Pääsiäisestä pidän, se ei ahdista. Se on uudelleensyntymisen juhla, ilon juhla. Ehkä minusta vielä tulee ortodoksi. Asia vakavasti harkinnassa.
Joulutraumani on perua
rähinästä, joka alkoi aattoillan ruokapöydässä, kun oli pakko syödä kinkkua ynnä muita pahoja perinneruokia. Eikä ollut muutenkaan kivaa jouluna.
[...] Vasta nyt ymmärsi että siinähän se tosiaan oli, joulu, tulossa ihan kohta [...]
Irmuus, siis se mitä Rimminen kirjoitti Irmaan, se on jotain, ja paljon enemmän kuin Joulu tämmösenä. Siinä on enemmän Joulua.
Romaani päättyy Jouluun, ja sekin on hiton hyvin ajoitettu tässä romaanissa.
Anita,
ajattelin mielessäni jotain tuollaista, sillä "joulun vihaaminen" ei mielestäni oikein sovi sinuun.
Meillä kotona joulu oli "toisesta maailmasta", kultasi ankean köyhän arjen ja muutti ihmeellisesti ihmisiä lapsiksi jälleen. Joulun tekivät äidin laittamat hyvät ruoat ja jokin ihmisten silmissä ja äänessä - ja radiosta tuleva kaunis joulumusiikki.
Joulun kaupallisuutta voi toisaalta käyttää hyväkseen, ostaa silloin ne tarpeelliset kalliimmat lahjat, joita ei oikein muulloin raski ostaa. Tai sitten ostaakin pieniä halpoja lahjoja. Meillä on monesti annettu kirpputorilta ostettuja lahjoja ja ne ovat ollet yhtä ilahduttavia kuin harvinaiset kalliit lahjat. Ystäviltäni saan yleensä omatekoiset lahjat kuten villasukat tai kuivattuja kukkia tai yrttejä antajan omalta kesämökiltä.
Minusta on hauskaa koristella koti jouluksi. Se tuo sitä niin tarpeellista satua elämään. Joulukoristeemme ovat enimmäkseen vanhoja, monet lasten pieninä tekemiä.
Torontossa näin kerran kadulle heitetyn joulukuusen - kaikkine koristeineen. Minusta tuntui kuin olisin nähnyt vanhan isoäidin hyljättynä kadulla.
Ehkäpä ortodoksinen kirkko voisi tarjota Sinulle "oman" tavan järjestää juhlat ja vapautua joulutraumoista. Mikään kirkkokunta ei ole täydellinen, mutta kaikki ne ovat syvimmältään samaa. (En sisällä tähän kultteja enkä äärilahkoja.)
Kyllä tämä meidän joulumme on himphamppujuhla. Ahdistava. Uskonnollisuus siitä on kaukana. Joillekin koko elämä on uskonnollista, mikäs siinä, omapa on asiansa.
Naurattaa ennen kaikkea nämä joulu-uskovaiset, jotka lahtaavat sian ja paistavat sen jalan uhriksi jollekin jumalleen ja menevät sitten kerran vuodessa joulukirkkoon.
Joulun viettohan on toki paljon vanhempaa perua kuin seimijuhlat. Valon lisääntymistä kannattaisi juhlia omassa mielessään vaikka joka päivä.
"paistavat sen jalan uhriksi jollekin jumalleen"
Kas kun en ole kuullutkaan tuollaisesta uskonnosta.
Jumalle?
Lähetä kommentti